Върни се! Хванах те!
В този свят има един невидим магически кръг.
Наистина сте излезли! - И как беше?
Всичко е "вътре" или "извън" от кръга.
Господине, не мога да рисувам тук! - Улови движението.
Трудно е.
Нямате право да гледате!
Тези хора са извън очертанията.
А аз съм в кръга.
Това няма голямо значение за мен.
Как върви?
Аз… мисля, че обърках всичко.
Така ли? Дай ми да видя.
Добре ли си?! - Какво стана?
Аз…
Мразя себе си!
Анна…
Било ти е трудно, но вече не е страшно.
Слава богу! Много ви благодаря, докторе.
Анна, сега добре ли ти е? Нали не те боли?
Добре съм.
Сигурно е било ужасно! Защо не си взе инхалатора?
Пак похарчи много заради мен. - Защо говориш така?
О, Мийоко. - Носим чантата на Анна.
Скицникът й е вътре. - Благодаря ви!
Бяхме наблизо. Обадете се, ако има нещо.
Момичета… Анна ваша приятелка ли е?
Тя не говори с мен за училището. - Само съученички сме.
Тя е много тихо момиче. - Или по-скоро…
Стига де!
Ние просто сме по-гласовити.
Е, приятен ден.
Майка ти винаги се тревожи за всичко.
Майка ми?
Сигурно в училище е съвсем сама.
Стресът може да е причина за влошаването на астмата й.
Жалко, че съпругът ми пак е на път.
Може би и двамата имаме някаква вина за това.
Тя е на 12. Това е трудна възраст.
Забелязали ли сте нещо странно в нея?
Тя… винаги е много обикновена.
Обикновена?
Простете.
Просто не е емоционална… Някога беше различно.
Напоследък ми се струва, че вече изобщо не я познавам.
Може би защото нямаме кръвна връзка.
Значи е подходящо да обсъдим онзи план за лечение.
Хей, Анна…
Спомняш ли си леля ти и чичо ти Ойва?
Там, където живеят, въздухът е много чист.
Мисля, че ако прекараш малко време с тях,
състоянието ти ще се подобри.
Не мога да дойда с теб, но знам,
че те ще се погрижат за всичко, от което имаш нужда.
Бъди добро момиче, не забравяй да се храниш добре.
И се върни по-щастлива.
Приличаше на раздразнена коза.
The Eastern Spirit Subbing Squad представя
КОГАТО МАРНИ БЕШЕ ТАМ
О, ето я и нея! - Анна.
Помниш ли ни? - Не, но леля ми разказа за вас.
Аз съм Сасаки Анна.
Надявам се, че няма да ви преча много.
За нас е удоволствие. - "Леля"?
Има предвид Йорико.
Хайде, скачай. Извинявай, че е толкова разхвърляно.
Малко е тесничко, нали? - Нямам против.
Отдавна не съм бил на гарата, много се е променило.
Навсякъде има нови магазини.
Отиваме на едно много спокойно място.
Откакто построиха магистралата, хората все ни пропускат.
Още ли не са оправили тая дупка?!
Ти имаше астма, нали? - Да.
Нашият вятър ще те оправи за нула време.
Хубаво местенце, нали? Леля ти също трябва да го види.
Какво е това там?
На хълма? - А, силозът.
Едно време там са складирали храна за добитъка.
От десетилетия не го ползват.
Децата от селото се предизвикват с него.
Всички казват, че е обитаван от духове.
Скъпи, моля те! Много ги обича тези истории.
Ти по-добре стой далеч от него.
Виж, от тук се вижда къщата.
Ще прибереш ли това? - Какво е?
Защо пък ти е дотрябвало и това?
Не можем да изядем толкова много!
Постоянно приема подаръци, без да помисли!
Нашите деца вече пораснаха и не живеят тук.
Чувствай се като у дома си! - Благодаря.
Къде да сложа това…
Извинете ме…
Сигурно къщата ти се вижда странна. - Не, много е уютно.
Не си задължена да лъжеш!
Стаята ти ще бъде горе.
Дъщеря ми я използваше преди.
Тъжно е да чистиш тук, знаеш ли? Затова почти нищо не пипам.
Разбирам. - Тя сега е учител по йога в Токио.
Много мислех дали да пробвам.
Можеш да използваш гардероба и шкафчетата.
Благодаря.
"Моля те, пиши ми редовно как си прекарваш. Йорико".
Картички, колко мило! Трябва да й пишеш.
Ела за малко! - Слизам!
Никакво търпение няма този човек. Ще се видим по-късно.
Ароматът на един непознат дом…
Хубаво е.
Вече пристигнах. Тук е много хубаво.
Г-н и г-жа Ойва са много мили.
Вкусни са. - Сега съм леко зает.
Аз ще отида до пощата.
Разбира се, тичай. Няма ли да пробваш?
После. - Ами ще ти оставя.
Има по-кратък път до шосето, да знаеш.
Благодаря.
Това ли е?
Момчетата направо ме вбесяват! - Да си отговорник е трудно.
Почакай, трябва да пусна едно писмо.
Кое е това момиче?
Какво е това?
Защо ми изглежда толкова позната?
Дали някой живее тук?
Извинете…
Колко голяма къща…
Май няма никой.
Какво ще правя сега?!
Благодаря.
Прилича на мечка. Или пък на морски лъв.
Какво приключение!
Всичко е много различно, когато придойде водата, а?
Луната го прави това, луната.
Още не мога да повярвам, че Тоичи я е взел на лодката си.
Той е симпатяга. Просто не обича да говори.
Някой път пак го помоли за една разходка.
Помоли го за разходка.
Добре.
Но по-добре стой далеч от Къщата на блатото.
Но защо?
Призраци. - Не пак!
Отивам да донеса вино.
Там не живее никой, нали? - Сега вече не.
По едно време чужденците я ползваха като вила.
Няколко пъти си смени собственика.
От доста време никой не я иска.
Така ли…
Има някой!
Свърши ли вече? Поръчката на Кадоя?
Почти съм готов. О, Анна! Излизаш ли?
Да. - Поразбързай се!
Аз искам да порисувам… - Разбира се, скъпа!
Благодаря.
Йорико много се тревожеше за нея, но на мен си ми изглежда добре.
Щом й се играе и има апетит, значи е добре.
Със сигурност!
Всички събрани боклуци да идват тук! - Слушайте!
Я, Тоичи! - Немият Тоичи!
Той говори веднъж на 10 години!
Хей, казах ви да не ходите нататък!
Стига! Само оглеждаме!
Чао! - Дано следващия път те чуем!
Излизам. - Чакай, Анна!
Тъкмо и аз имам няколко поръчки…
Ясно.
Трябваше да ги занесе сам!
Каза ми, че бил алергичен към онази жена!
Но Кадоя много искаше да те види.
Има дъщеря, Нобуко, с една година по-голяма от теб.
Нобуко днес е на училище. - Така ли? Много жалко.
Това трябва да е Анна. Здравей.
Ами… Здравейте. - Значи рисуваш, така ли?
Ще ми покажеш ли? - Не, не съм много добра!
О, искаш ли да отидеш на фестивала с Нобуко утре?
Чудесна идея! Аз още пазя юкатата на дъщеря си.
Можеш да я носиш утре! - Но…
Добре. - Ще кажа на дъщеря си. Заповядайте.
Къде ли я сложих… - Аз всъщност…
Да, щеше да рисуваш. Върви!
Ще бъде прекрасна!
Няма да ми отива!
Да си гледа работата.
Него го няма…
Чао. - До утре.
Водата се е оттеглила.
Пак…
Мразя фестивалите.
Заповядайте! - Благодаря!
Ето още. - Мерси!
И на мен ми се носеше юката! - Поне така ти е удобно.
Мама все ми налага вкуса си. Ужасно е!
На мен ми се струва сладко. - Шегуваш се!
Много е скучно и задължаващо…
Хей, Анна, ти откъде си? - Саппоро.
Яко, със сигурност има страхотни магазини.
И момчетата си ги бива, нали? - Ти да млъкваш!
Тъй вярно! Ама тук няма много избор.
И какво те води в тая пустош?
Какво е това?! Нобуко, ела да видиш!
Какво, какво?
Винаги прави все едни и същи грешки!
Следващия път ще му кажа.
Ето го! - Ще ми се изпълни ли желанието?
Тук напиши желанието си.
Желание…
Извинявай.
Анна! Къде изчезна така? Навсякъде те търсих.
Имаш желание!
Я да видим…
"Пожелавам си нормален всекидневен живот".
Нормален ли? Какво се опитваш да кажеш с това?
Аз… просто… - Какви очи имаш само!
Какво има? - Отблизо са невероятни!
Синеят като на чужденец… - Остави ме на мира!
Дебело прасе!
Дебело…
Не, аз…
Сега разбирам какво си пожелаваш.
За жалост не виждам как ще го постигнеш.
Ти си точно това, на което и приличаш.
Хайде да закачим това. После можеш да дойдеш с нас при…
Анна! - Хей, внимавай!
Каквото съм…
Точно каквото съм…
Грозна, глупава…
Раздразнителна… Груба…
Точно затова…
Мразя себе си.
И затова останалите…
Ние няма да живеем дълго, би следвало вие…
Още ли говорим за това? Вече разрешихме проблема.
Не ви виним, просто… - Колко пъти да повтарям!
Не е за парите. Жал ми е за нея, но…
Ще бъде най-добре вие двамата да…
Трябва да се прибирам.
Кой я е оставил тук?
Заседнало е!
Хвърли ми въжето! - Въжето?
Бързо!
Добре ли си?
Ти истинска ли си? - Никой не бива да ни чуе!
Приличаш на момичето от сънищата ми.
Сънища?
Благодаря ти.
Това не е сън.
Как се казваш? - Анна.
Много исках да се запознаем.
Ами ти? - Същото.
Виждала си ме и преди? - Да. Често.
Аз дойдох наскоро тук. Ти откога живееш наоколо?
От години!
Вижте само! Блатото нощем! Каква красота!
Да слезем и да го погледаме. - Мадам.
Да, знам. А къде е момичето?
Не е ли в стаята си?
Трябва да вървя. - За теб ли говореха?
Да.
По това време трябва вече да спя дълбоко.
Хайде, ще ти помогна да се върнеш.
Значи лодката е твоя.
Да, оставих ти я нарочно.
Обаче смятах, че си по-добра.
Да… и аз така мислех.
Ти си моята най-скъпа тайна.
Не съм казвала на никого за теб и няма да кажа.
Ако някой разбере, ще провалят всичко.
Обещай ми, моля те.
Че това ще си остане тайна. Завинаги.
Ще бъде нашата тайна завинаги.
Беше ужасно! Дойде си толкова разстроена!
Анна ли е направила нещо? - Нарекла е дъщеря ми "тлъсто прасе"!
Тлъсто прасе?
Даже е извадила резец за хартия! Какъв ужас!
Съмнявам се, че… - Ще го чуеш от самата нея.
Кажи й да дойде! - Тя още не се е прибрала.
Каква калпазанка, да стои навън по това време!
И вие също сте виновни за това!
Трябва да я наблюдавате.
Вземете! Тъмно е. - Не, благодаря!
Ами ако някое дете беше пострадало?!
Какво да направя, че закъснява?
Не се нервирай. Момичето е много добро.
О, ето я! - Анна!
Лельо Ойва… - Чу ли ни?
Не се тревожи. Ще се сдобрите.
Ела да се изкъпеш и да вечеряме. - Добре.
Или ще вечеряме преди банята? - Няма никакво значение!
Е, "тлъсто прасе" е малко прекалено.
Но си е вярно! - Не е смешно!
Леля все се тревожи за всичко.
Анна! Динята!
Анна?
Два часа до прилива…
Хайде! Време е за пикник.
Донесох сок и бисквити. - Пикник? По това време?
Да! Хайде да прекосим блатото.
Много си добра в гребането.
И ти трябва да се упражняваш. Ела тук.
Лесно е.
Нали си спомняш какво си казахме за тайната?
Да. Ти си моята тайна. - Страхотно!
Чакай!
Справяш се много добре.
Но аз дори не ти знам името.
Не ти ли го казах?
Марни. Мислех, че вече го знаеш.
Така е опасно!
Продължавай да гребеш.
Има толкова неща, които искам да знам за теб.
Но искам да ги разкривам постепенно.
Много бавно и по възможност сама.
Знам какво ще направим!
Всяка от нас ще има право на три въпроса.
Съгласна. - Значи аз съм първа.
Първи въпрос: Защо дойде в това село?
Имам астма.
Докторът препоръча да отида някъде,
където въздухът е чист.
Макар че така пропускам уроци.
Значи си болна?! - Засега всичко е наред.
Тук съм на гости при едни роднини на леля, семейство Ойва.
Коя е "леля"? - Сега е мой ред да питам.
В онази къща ли живееш?
От двегодишна. С бавачката и прислужниците.
Ето ти сок. - Къде са родителите ти?
Идват само понякога. Винаги са много заети.
Ясно. - Втори въпрос: Коя е леля?
Настойникът ми.
Обаче много й преча. Сигурно се радва, че съм тук.
Как така? - Някой ден ще ти обясня.
Сега е мой ред.
Имаш ли братя или сестри? - Съвсем сама съм.
Значи и ти… - Защо питаш?
Няма значение.
Просто се чудех какво ли е да имаш такива.
Изглежда забавно като си го представиш.
Така, трети въпрос. Как ти се струва животът при Ойва?
При Ойва?
Колко странно… не мога… да си спомня…
Марни?
Марни! - Анна!
Ето къде си! Не знаех къде да те търся.
Марни?
Обиколих навсякъде. Направо изчезна!
Никъде не съм ходила. Опитах се да отговоря на въпроса ти.
Какъв беше той? - Вече няма никакво значение.
Трябва да тръгвам скоро. Днес…
Ама разбира се!
Не, не, не мога! Партита не са… - Няма страшно.
Имам чудесна идея.
Извинявай, не намерих начин да изляза по-рано.
Марни… - Какво мислиш?
Красива е. - Това е шалът на бавачката.
Пак ще се караме! - Няма да се получи!
Спокойно, говорих с татко.
Госпожице!
Отдавна трябваше да сте си легнали.
А коя е тя?
Носи шала ми.
Горе!
Почакайте!
Пак сте измислили нещо лошо!
Анна, отиди натам!
Марни!
Момиче!
Марни! Отвори вратата!
Хайде. - Чуйте ме добре…
Какво ще стане от вас като пораснете?!
Дами и господа, една сладка цветарка ни е дошла на гости.
Гостенка на дъщеря ми.
Цветарка! - Това трябва да е Марни.
Красавица като майка си!
Ще мога ли да получа едно от цветята ти?
Това е мама.
Здравей, скъпа малка вещице.
Не знам коя от тях е истинската вещица!
Искам само едно, за късмет.
Някой ще плати ли за цветето ми?
Щом така иска вещицата… И аз бих взел едно.
Започва се!
Съжалявам! - Тя избяга!
Вземете си едно за късмет!
Госпожице. За ваше здраве.
Благодаря.
Вино?!
Събуди ли се?
Аз…
Пияница!
Кой беше? - Кой?
Този, с когото танцува.
Казухико ли? Стар приятел.
Танцува добре.
Ти също.
Искаш ли да потанцуваме заедно?
Но… аз не мога. - Можеш, само ме следвай.
Погледни ме отново.
Нали помниш? Не казваме на никого. - Знам.
Това…
Момичето, което живее у Ойва.
Е, дано намериш и другата обувка.
Трябва да е наоколо. - Ще я потърся.
И аз все си губя моите.
Купища детски обувки са зарити под калта на блатото.
Не я сравнявай със себе си!
Сигурно още пазя обувките на дъщерята.
Ще ти ги донеса. - Благодаря.
Марни…
Страхотно!
Не само са големи, а и са сочни и вкусни.
Добра си с ножа. - Леля постоянно ме учи.
Толкова си вежлива и добра, Анна.
Дъщеря ми трябва да се поучи от теб.
Пази се да не те ударя.
Помня, когато за първи път дойде да живееш у Йорико.
Тя беше толкова уплашена!
Искаше да направи така, че сякаш е била с теб през целия ти живот.
Все имаше нещо, на което искаше да те научи.
Сигурно готвенето е едно от тези неща.
Постоянно се тревожи тази жена.
Все ми звънеше за помощ.
Като й казвах, че съм заета, ставаше страшно!
Май не биваше да ти го казвам.
Не, разбирам.
Знаеш ли, Йорико ни е пращала тонове твои снимки.
После ще ти покажа.
Вижте!
Намерих това, което направих по време на медения месец.
С обещание за щастливо лято.
Косата ти е пораснала. - Искаш ли да те подстрижа?
Това ще бъде катастрофа!
Марни?
Погледни ме.
Как можах да забравя за нея?!
Марни…
Марни!
Марни…
Може ли?
Да… - Значи и ти си художник?
Това момиче ми прилича на една моя позната.
Беше страхотен човек.
Такъв е. Обаче не сме се виждали от седмица.
Дали не се е разсърдила, задето забравих?
Ако сте приятелки, поговорете си и всичко ще е наред.
Искаш ли да видиш моята картина? - Да!
Цветовете харесват ли ти? - Прекрасна е.
Аз съм Хисако. Много обичам тази къща.
А ти?
Аз съм Анна. И аз обичам къщата.
Трябва да побързам с тази картина.
Чух, че някой е купил мястото. Скоро ще я реномират.
Ти ли си Марни?!
Ела.
За първи път идвам от тази страна.
Вече е много по-чисто, но има доста работа.
Справяте се чудесно!
Забавляваш се, а? - Вече си имаш и приятели?
Избери си пантофи.
Гости ли? - Да, тайна е.
Тайна?
Извинявай, добре дошла.
Благодаря ти…
Тази стая…
Горе.
Стаята още си е каквато е била преди.
Ето, моята стая.
Аха…
Какво мислиш? - Много е сладко.
Ти си живяла тук преди, нали?
Ти си Марни, нали?
Аз? О, не, не!
Тогава защо постоянно гледаш насам?
Аз… - Все стоиш ей там, нали?
Виждала съм те много пъти.
Не, не… Просто харесвам къщата.
Невъзможно!
Като извиках "Марни", ти изглеждаше изненадана.
Откъде знаеш за Марни?
Намерих го зад етажерките.
Дневник? - Да! Твоят.
Марни!
Ще ти сипя малко "Куин Мери", любимото ти.
Веднага се връщам.
"Вчера взех лодката и се разходих по нощница."
"Блатото и луната бяха особено красиви."
"Трябва да го направя пак."
"8-и юни. Парти!"
"Дойдоха мама и татко, и още много приятели.
Беше чудесно!"
"По-късно излязох от салона
и танцувах с малката цветарка."
"Но…
Бавачката ми се ядоса и ме заключи в стаята ми."
"Няма да мога да излизам още няколко дни."
Това си ти, нали?
Не. Марни е… Марни…
Тя е момиче, което измислих сама.
Съществува само във въображението ми.
Но това е дневникът й.
Все едно наистина е живяла тук.
Значи не си Марни, а? - Не съм.
И тя е измислена? - Да.
Мислех си, че си се върнала за дневника си…
Аз съм Анна. По принцип живея в Саппоро.
Аз съм Саяка.
От Токио съм.
Ако тя е измислена, как може името да е същото?
Не знам.
Марни трябва да е била истинска!
Не е лошо да разберем!
Хей, Марни…
Коя си ти?
Това аз ли съм?
Марни? Марни!
Тази още не е готова…
Толкова си добра! - Благодаря ти…
Досега никой не ме е рисувал! Колко мило!
Липсваше ми.
Постоянно те виках със сърцето си.
Аз също. Хайде. Ела в стаята ми.
Ти ела в моята стая, Марни.
Не мога да се отдалечавам от къщата.
Добре, тогава ще отидем, където ти пожелаеш.
Знаеш много за гъбите.
Татко ме научи на това.
Веднъж бях събрала цели три торби!
Само как ме погледна мама!
Какво има? Много си тиха.
Ти си голяма късметлийка.
Искаше ми се да съм теб.
Говори с мен.
Аз…
Осиновена съм.
Родителите ми починаха, когато бях малка.
Баба ми също.
Знам, че не са го направили нарочно, но…
Понякога си мисля, че…
Още не мога да им простя това. Оставили са ме съвсем сама.
Завиждам ти.
Смятам те за късметлийка, задето си осиновена.
Ако нямаш роднини…
Тогава осиновителите ти…
сигурно са безкрайно добри хора.
Ще ти споделя една голяма тайна.
За осиновителите ми.
Те са много добри към мен…
Не съм тяхно дете, но ме отгледаха с любов и аз го оценявам,
но един ден видях…
Плащат им, за да правят това.
Пари?
Намерих писмо от правителството.
Пишеше, че увеличават парите за отглеждането ми.
Сигурно има причина…
Не ми пука!
Нямаше да е така, ако им бях истинско дете.
Плащат им, защото не съм част от семейството!
И което е по-лошо…
те го криеха от мен.
Ясно.
Това обаче не значи, че тя не те обича.
Не! Не виждаш ли?
Никое друго семейство в блока не получава такива пари. Само ние!
Тя постоянно се тревожи, че ще разбера.
А аз се мразя, понеже мисля по този начин.
Аз… просто не мога да вярвам…
в каквото и да е.
Анна, няма нищо. Просто помни, че аз те обичам.
Обичам те повече от всеки друг.
Тогава ми кажи своята най-голяма тайна.
Преди време с татко често ходехме за гъби.
Сега обаче виждам родителите си много по-рядко.
Мама обикновено пътува много.
Татко се прибира само два пъти в годината.
Вкъщи остават само бавачката и прислужничките близначки.
И аз.
Излизам, когато жените започват да си клюкарстват.
Виж колко свободна ме прави това!
Много обичам, когато родителите ми са си у дома.
Правят вечеринки! - Като онази онзи ден.
Родителите ми и всички онези интересни хора…
Купуват ми нова рокля и ми позволяват да танцувам.
Тогава се чувствам като най-голямата късметлийка!
Разбирам.
Кажи ми, Анна. Ще останем ли приятелки завинаги?
Да. Завинаги.
Бавачката все е в лошо настроение.
Дърпа ме за ръката и само ме скубе.
Никой не вярва, че ме тормозят.
Но мен ме боли…
Стига си плакала!
Прислужничките обичат да ме плашат.
Когато бях малка, все ме заплашваха.
"Лошите деца отиват в силоза
и духовете взимат душите им."
Силозът на хълма ли?
Веднъж даже ме отведоха там.
Не!
Дърпаха ме по целия път нагоре.
Мислех, че ще умра от страх. После изведнъж…
Тъкмо когато бяхме стигнали,
небето притъмня и се появи една светкавица.
Прислужничките се уплашиха и затова не влязохме вътре.
Всичко друго мога да понеса.
Всичко, само не и силоза.
Не съм чувала по-ужасно нещо!
Дано ги удари гръмотевица!
Никой ли не се е опитвал да те плаши?
Никога. Не и по този начин.
Какъв късмет.
Да можеше да бъда теб…
Замъкът!
Горката Марни…
Обичам те повече от всеки друг. От всеки друг на света.
Благодаря.
Забавно, все едно сме се разменили наистина.
Така е.
Приливът идва.
Хей, хайде да отидем до силоза заедно.
Това с призраците е лъжа. Ще ти го докажа.
Утре… не, още сега!
Не ме интересува коя е Марни.
Просто искам да й помогна!
Добре ли си, Марни?
Да, ще се справя, щом съм с теб…
Казухико.
Анна!
Точно навреме! Намерих ги!
Страниците от дневника! Ела у нас.
Марни…
Извинявай, друг път!
Какво?! Но аз направих откритие…
Ще завали!
Кой е?
Има ли някой? - Марни!
Значи все пак си дошла. Не ме плаши така.
Марни…
Добре ли си? Защо дойде сама… - Казухико!
Страх ме е. Чух някой долу.
Щях да умра от страх! Казухико…
Какви ги говориш? Аз съм, Анна. Съвземи се.
Анна… Анна! Не искам повече да става така!
Просто ми липсва смелост. Анна…
Ти си смела. Дошла си сама.
Да се прибираме.
Чакай!
Това е вятърът. Хайде.
Да се приберем.
Анна, върни се. Анна!
Качихме се, значи ще можем и да слезем.
Аз ще съм първа, само ме следвай.
Не, не ме оставяй!
Не!
Марни!
Да отидем ей там.
Студено е… толкова е студено…
Анна, страх ме е. Много ме е страх…
Спокойно, всичко ще бъде наред, щом сме заедно.
Справяш се чудесно, Марни.
Добре ли си?
Казухико! Почти загубих надежда!
Аз, аз…
Да се прибираме.
Марни?
Марни!
Марни… Ти ме изостави!
Дори ти!
Казухико… Казухико.
Той присъства навсякъде!
"Казухико се опита да ме отведе в силоза."
Силоз…
Да?
Мама сготви малко царевица.
Побързай, или ще изчезне. - Батко, чакай!
Къде ще ходим в това време? Опасно е!
Приятелката ми е още навън.
Ами ако хване пневмония?
Това…
Анна! Добре ли си?
Ужасна си…
Анна?
Ужасна си, Марни.
Има температура! - Ще извикам помощ.
Анна.
Анна?
Анна…
Как е тя?
Още е с температура.
По-рано също беше зле. - Разбирам.
Жестоко е.
Марни, как можа?
Няма да ти простя.
Да ме оставиш просто така.
Анна! Моя скъпа Анна!
Марни! Как можа да ме оставиш?
Защо ме предаде?!
Съжалявам, не исках да стане така!
Но…
Ти не беше там, когато трябваше.
Как така?
Анна, аз…
Повече не мога да остана тук.
Трябва да се сбогуваме.
Моля те, Анна, трябва да ми простиш!
Анна…
Разбира се, че ти прощавам!
Обичам те, Марни! И няма да те забравя!
Никога няма да те забравя, никога!
Анна.
Саяка дойде да те види.
Добре.
Саяка. - Нося ти подарък.
Мерси. - А и…
Когато прочетох това, си помислих, че може да си в силоза.
Какво е това? - Остатъкът от дневника.
Нали искаше да го видиш?
Вече не си спомням.
Аз пък се впечатлих от себе си.
Тази картина също се оказа едно малко доказателство.
Може би вече съм леко психясала… Обърни да видиш.
Хисако!
Ще ни разкажете ли за Марни? Искам да знам.
Но… тази история е много тъжна.
Моля ви, готова съм.
Беше преди много време.
Често си играех край Къщата на блатото.
Марни и аз бяхме много малки тогава.
Това е тате. Не е ли готин?
Марни много обичаше да говори
за родителите си и техните партита.
Истината обаче беше, че те я пренебрегваха.
Довиждане, Марни.
Горкото дете…
Не ме оставяй, мамо!
Не си отивай! Мамо!
Дори прислужничките я тормозеха.
Това е ужасно!
По-късно тя се премести в Саппоро.
Омъжи се за Казухико, неин добър приятел.
Семейството й претърпя много нещастия,
но той винаги беше до нея.
Слава богу! Той е бил добър човек.
След две години се роди Емили.
Марни най-сетне бе щастлива,
защото имаше свой истински дом.
След това не се видяхме дълги години.
Видяхме се чак…
Няколко години след като Казухико боледувал и починал.
Тогава…
Марни беше влязла в санаториум,
заради шока от смъртта му.
Санаториум?
Място, където болните хора се лекуват.
Какво е станало с Емили?
Родителите на Марни бяха починали и нямаше кой да я гледа.
Първо я изпратиха да учи в интернат.
Когато навърши 13 обаче, тя се промени напълно.
Емили!
Опитваше се да бъде независима.
Знаеше, че Марни е много болна,
но още не можеше да й прости, че я е отпратила надалеч.
Мислиш, че това те прави по-близка?
Искам да имаш живота, който харесваш, но…
Повече никога не си проговорили.
Никога не съм те смятала за своя майка!
Емили избягала от вкъщи и скоро се омъжила.
Тя очаквала бебе още от преди това.
Но…
Един ден тя и съпругът й загинали в катастрофа.
Чух, че Марни прибрала детето.
Тя искала да му даде всичко и да не го оставя само.
Но…
Така и не преживя шока от смъртта на Емили.
Разболя се и почина на следващата година.
Това беше преди 10 години.
Съжалявам, наистина е тъжно.
Не, благодаря.
Марни много обичаше къщата.
Обичаше да гледа към блатото от прозореца си.
Често казваше, че птиците сякаш й говорят.
Беше много самотна… Но живя щастливо.
Винаги вървеше напред уверено и с усмивка.
И ти си я срещнала, нали?
Искаше ми се да си поиграем още.
Планът беше да остана само за лятото.
Ще дойдеш ли пак? - Разбира се.
Ще ти пиша. - И аз на теб.
Ще върна дневника и картината на Хисако, където ги намерих.
Така ще е най-добре.
Не съм казвала на семейството си. Нека да бъде наша тайна.
Забавно…
Всъщност Марни ни събра заедно. - Така е.
Марни…
Момичето зад синия прозорец.
Беше много отдавна.
О, той със сигурност я е обичал!
Обичам такива истории!
Пак ми се дочете нещо такова!
Ще ти дам втори том. - Анна!
Лельо!
Анна…
Не скачай така! - Съжалявам!
Леля е тук.
Здравей, Йорико, скъпа.
Благодаря ти, че се грижи за Анна. Тя даже си намери приятелки тук.
Как да ти се отплатя?
Не, ние нищо не сме направили. - Анна е много добро момиче.
Беше забавно, сякаш собствената ни дъщеря се е върнала.
Добре дошла е винаги! - Благодаря!
Да поговорим вътре.
Впечатлена съм, че този път не ни се обади.
Събрах всичко. - Анна.
Да?
Трябва да ти кажа нещо.
Ние получаваме детски, с които да се грижим за нуждите ти.
Получаваме пари.
Не знаех как да ти го обясня, но…
Няма нищо. - Трябва да ми повярваш!
Тези пари нямат значение за нас.
Това не променя любовта ни към теб, Анна.
Вече знам. Радвам се, че ми каза, лельо.
Анна!
Разглеждах снимките, които си пращала.
Снимки?
А, да, докато те нямаше, и аз разглеждах албумите.
Намерих това. Позната ли ти е?
Къщата! - Когато се запознахме,
изобщо не искаше да пуснеш тази снимка.
Мислех си, че е някакво сиропиталище…
Но тя е била на баба ти.
"Моят скъп дом. Марни"
Марни!
Ето коя е била…
Анна…
И така останах в силоза цяла нощ!
Много ме беше страх. После дойде дядо ти.
Той много ме окуражи.
Преживяла съм много страшни неща.
Ти също, Анна.
Ти си единствената и най-скъпата ми внучка.
Бабо…
Извинете.
Анна.
Съжалявам за думите си.
Не пропускай чистенето следващата година.
Приятелка? - Може би.
Хисако!
Анна! - Днес се прибирам в Саппоро.
Нима? По лицето ти съдя, че се е случило нещо чудесно.
Да, много съм щастлива.
Браво!
Това е майка ми.
Благодаря ви, че се грижехте за Анна.
Удоволствието беше мое.
Някой път ще рисуваме пак заедно. - Да!
Ще ви пиша. Имам чудесни новини! Довиждане!
Благодаря ви.
Чудесни новини? - Да, ще ти разкажа после.
Защо не сега? - Обещавам да е после!
Господине, Саяка! Довиждане!
Превод: GFotaku Редакция: mrnkaloto
Eastern Spirit ® 2015